“Mert azt tartom, hogy a miket most szenvedünk, nem hasonlíthatók ahhoz a dicsőséghez, mely nékünk megjelentetik. Mert a teremtett világ sóvárogva várja az Isten fiainak megjelenését. Mert a teremtett világ hiábavalóság alá vettetett, nem önként, hanem azért, a ki az alá vetette. Azzal a reménységgel, hogy maga a teremtett világ is megszabadul a rothadandóság rabságától az Isten fiai dicsőségének szabadságára. Mert tudjuk, hogy az egész teremtett világegyetemben fohászkodik és nyög mind idáig. Nemcsak ez pedig, hanem magok a Lélek zsengéjének birtokosai, mi magunk is fohászkodunk magunkban, várván a fiúságot, a mi testünknek megváltását. Mert reménységben tartattunk meg; a reménység pedig, ha láttatik, nem reménység; mert a mit lát valaki, miért reméli is azt? Ha pedig, a mit nem látunk, azt reméljük, békességes tűréssel várjuk. Hasonlatos képen pedig a Lélek is segítségére van a mi erőtlenségünknek. Mert azt, a mit kérnünk kell, a, mint kellene, nem tudjuk; de maga a Lélek esedezik mi érettünk kimondhatatlan fohászkodásokkal. A ki pedig a szíveket vizsgálja, tudja, mi a Lélek gondolata, mert Isten szerint esedezik a szentekért.” Róma 8,18-27

A Római levélnek ebben a most soron következő szakaszában valami egészen különös és merész adventi reménységről beszél az apostol. Summája ennek a reménységnek az, amit így mond: “Azt tartom, hogy a miket most szenvedünk, nem hasonlíthatók ahhoz a dicsőséghez, mely nékünk megjelentetik.” Tudom, hogy ezzel a gondolattal vissza lehet élni, és vissza is élt nagyon sokszor a múltban a keresztyénség. Mert önként adódik belőle - felületesen magyarázva - az a pesszimista életszemlélet, amit vádként is hangoztattak már nem egyszer Krisztus követői ellen, hogy az egész földi élet egy nagy siralom völgye, de majd kárpótol minket minden itteni szenvedésért a túlvilág dicsősége és öröme. Nos, ez így magában véve, még ha van is benne igazság - mert hiszen valóban erről beszél az apostol -, elég olcsó vigasztalás. A mai embernek nem sokat mond az, hogy minden földi gyötrelemért és fájdalomért, amit ezen a földön végig kell szenvednie, majd bőséges kárpótlást kap a mennyben. Ha azonban jobban belemélyedünk Pál mondanivalójába, kiderül, hogy éppen nem ilyen pesszimizmusról van itt szó. Persze nem is optimizmusról - hiszen Pál és vele együtt a Krisztusban hívő ember sem nem pesszimista, sem nem optimista, hanem reménykedő, aki a végső, nagy adventi reménység beteljesülésének a bizonyosságában látja a földi életet. És ez a reménység éppen nem nyugvópárna a számára, hanem ösztöke - a legteljesebb aktivitásra biztató reménység. Ebben a földi életben kétségtelenül vannak olyan tények, amelyek előtt nem lehet szemet hunyni. Ilyen tény az is, hogy rengeteg baj, szenvedés, testi-lelki nyomorúság nehezíti meg az ember életét. Ilyen szavakat használ az apostol: “szenvedünk”, “a világ sóvárogva várja”, “hiábavalóság alá vettetett”, mintha azt mondaná: sok értelmetlen dolog történik. Meg: “rothadandóság rabsága”, meg: “az egész világ fohászkodik és nyög”. És vajon nem így van? Milyen iszonyú szenvedés lehet a világnak azon a pontjain, ahol most is hullanak a magasból a gyilkos bombák, és rémülten menekülnek a nyomorult emberek a föld alá! Vagy ahol naponta fölpuffadt hasú kisgyerekek meg vézna öregek esnek össze százával az éhségtől az utcákon és falvakban. Vagy mit szenved néha egy-egy édesanya a gyermeke gyógyíthatatlan betegsége miatt, vagy talán fia érzéketlen, hideg szíve miatt! Mennyit sír, mennyit kesereg egy asszony a férje miatt, vagy fordítva, egy férfi a felesége miatt! Mennyi kínos feszültség, testi vagy lelki fájdalom tombol sokszor egy-egy lefüggönyözött ablak mögött egy lakásban! Ha egy lelki magnószalagon össze lehetne gyűjteni mindazt a titkos vagy nyílt panaszt, jajszót, sírást, ami csak egyetlen órára tölti be a Földet: elrémülnénk, hogy mennyi baj, szenvedés, nyomorúság van ezen a világon! Talán éppen ebből érzékeltet valamit olykor egy-egy komor, megrázó bartóki zenemű! Ezek tények. Nem segít rajtunk, ha nem akarjuk észrevenni, meghallani és meglátni őket. Pál nemcsak meglátta, hanem szinte érződik a szavain, hogy mindez a sokféle szenvedés szinte átrezdül a lelkén. Sőt még továbbmegy a világban lévő szenvedés meglátásában és érzékelésében. Azt mondja: “tudjuk, hogy az egész teremtett világegyetemben fohászkodik és nyög mind idáig”. És amikor a “teremtett világról” beszél, nemcsak az emberi világra gondol, hanem a természet világára is, a növény- és állatvilágra is. Szinte hallja az anyarigó zokogását, amint tehetetlenül, rettegve végignézi, hogyan falja föl a bokorban kis fiókáját a macska. Vagy talán szinte érzi a nemes virág fájdalmát, amelyet valósággal megnyomorít a rá fölkúszó folyondár. Szinte hallja a vihar dühében meghajló fák nyögését, a derékba törettetés halálos reccsenését! Akkor érzékeltem én is valamit a teremtett világ, fájdalmas nyögéséből és szenvedő sóhajtásából, amikor a csatatérré vált városban láttam bombáktól halálra sebzett, szétszaggatott nagy fákat, kerítésnek támaszkodó döglött lovat, a biztos halál elől vonítva menekülő kutyát, rémült macskát. Igen: ha volna érzékszervünk hozzá: a természet világában is hallhatnánk mindazt a fájdalmas sóhajtozást és nyögést, amit az embervilágban hallunk. Ezek is tények! És az a csodálatos, hogy bár ilyen reálisan látja Pál az egész teremtett világot - embervilágot és természetvilágot -, mindezt mégsem egy schopenhaueri világfájdalmas litániaként mondja el, sem a pesszimista írók és filozófusok sötét iróniájával vagy panaszkodásával, hanem - szinte hihetetlen - mindez csak még jobban fölfokozza a reménységét és váradalmát. Pál a világ szenvedését, meg benne a saját maga sokféle szenvedését is adventi reménység alatt látja. Mert a teremtett világnak ezt a nagy, egyetemes sóhajtozását és nyögését kétféleképpen lehet látni: egyfelől úgy, mint pl. egy gyógyíthatatlan rákbeteg kínlódását, fájdalmas, nyöszörgő vergődését, akiről már mindenki tudja, hogy reménytelen eset. Menthetetlenül halad a végpusztulás felé. Ez a pesszimista látás. Másfelől azonban úgy is lehet mindezt a sok szenvedést látni, mint a szülő asszony vajúdását. Ott is van fájdalom, ott is hangzik a sikoltó jajkiáltás, ott is van verejtékező sóhajtozás - de milyen! De mindez mégis abban a boldog reménységben, hogy nem hiábavaló: így születik, éppen e fájdalmak között van születőben egy új élet. Ez a születési fájdalom, ez a vajúdás egy új, boldog világ felé halad. Ez adventi világlátás. Tehát úgy fohászkodik és nyög az egész teremtett világ, mint a vajúdó asszony. Pál úgy hallja a temérdek emberi jajszót, az enyészet siralmát, az elemek panaszát, az állati lények fájdalmát, mintha mind együtt, ember és világa, öntudatlanul is, tagolatlan nyelven “fohászkodik”, könyörögve imádkozik, kiált Isten után, a megváltás után. Lehetetlen, hogy Isten meg ne hallgassa ezt a kozmikus kiáltást! Amint a vajúdásra új élet születése szokott következni, úgy kell következnie erre a kiáltásra is a világ újjászületésének. Efelé halad a teremtett világ, egy nagy, kozmikus újjászületés felé! Minden efelé dől, feszül, nyomul, siet előre. Ezért mondhatja Pál valóban, hogy: “Mert azt tartom, hogy amiket most szenvedünk, nem hasonlíthatók ahhoz a dicsőséghez, mely nékünk megjelentetik”. Így érthetők és értendők az apostolnak ezek a mondásai: “A teremtett világ sóvárogva várja az Isten fiainak megjelenését”, vagyis a Krisztus által elkezdett megváltásnak a végkifejletét, a teljes dicsőségben való lelepleződését. Meg ez: “maga a teremtett világ is megszabadul a rothadandóság rabságából az Isten fiai dicsőségének szabadságára.”. Ugyanaz a nagy adventi reménység ez, mint amit János apostol ír így: “És az Isten eltöröl minden könnyet az ő szemeikről; és a halál nem lesz többé; sem gyász, sem kiáltás, sem fájdalom nem lesz többé, mert az elsők elmúltak”. (Jel 21,4) Igen - majd akkor!! De most azok az elsők nem múltak el. A régi világ még itt van, a régi ember még itt van, sőt az újjászületett emberben is ott van még az ó embere - de mennyire! -, a vajúdás még tart, azt a születő újat még nem látjuk, illetve még csak reménységben látjuk. De reménységben már látjuk! Annyival inkább bizonyos ebben a reménységben Pál, mert a saját hívő életében is ugyanezt az előrefeszülő fohászkodást érzi. Erre vonatkozik az a mondata: “magok a Lélek zsengéjének birtokosai, mi magunk is fohászkodunk magunkban, várván a fiúságot, a mi testünknek megváltását”. Tehát mintegy érzi, tudja, hogy ott a damaszkuszi úton, amikor belépett Jézus az életébe, őbenne is elkezdődött valami egészen új. Annak az eljövendő új életnek a csírája már szárba szökkent benne, de életének a teljes újjáteremtése még nem fejeződött be, még nem kész az, ami már elkezdődött - de tudja, hogy ha elkezdte benne Jézus azt a jó dolgot, el is végzi majd arra a nagy napra, amikor teljessé lesz az Isten dicsősége. (Fil 1,6) A szívében már ott van az Isten dicsőségének ismerete, a Jézus arca, de ez a kincse most még cserépedényben van. (2Kor 4,6-7). Tehát, a hívő ember is ebben a "már igen - még nem" feszültségben, vagyis adventi reménységben, váradalomban él most. Már igen: tudja, hogy az Isten gyermeke, Jézus örököstársa; de még nem jutott odáig, hogy át is vegye ezt az örökséget, arra még várnia kell, de éppen e reménység alatt békességes tűréssel vár. Pálnak ez a vallomása: “mi magunk is fohászkodunk magunkban, várván a fiúságot, a mi testünknek megváltását”, nagyon érthetővé vált számomra a múlt héten, amikor meglátogattam Istennek egy kedves, kiöregedett szolgálóleányát, aki sok-sok áldott szolgálatot végzett, amíg tudott, öregek, fiatalok között. Most pedig azon kesereg, hogy egy szobához kötötten, elgyengült testben, csak számolgatja azokat a szolgálati lehetőségeket, amik még reá várnának, de amiket már nem bír elvégezni többé. Vagy amikor négy évvel ezelőtt viszontláttam volt zürichi professzoromat, Istennek egy drága szolgáját, a világ egyik legragyogóbb elméjét, de most megöregedve, az érelmeszesedés következtében beállott agylágyulás szomorú tüneteivel - mintha az egész tragikus emberroncs egyetlen nagy fohászkodás lett volna, várva a test megváltását. Itt éreztem igazán, hogy ha nem ez a reménység éltetne bennünket: ó, de értelmetlen hiábavalóság lenne ez az egész földi élet! De milyen más úgy látni a szenvedést, a test és a szellem elgyengülését, a betegség fájdalmát, a síró világ panaszát, mint szülési fájdalmat, amely már előrevetíti vigasztaló sugarát, az új élet nagy örömének, az Isten, jövendő dicsőségének a fényét! Azt mondtam az elején, hogy a világ és magunk szenvedésének az ilyen reménység alatt való látása éppen nem nyugvópárna, hanem ösztöke. Először is arra biztat, hogy várjak csak türelemmel, ne essem kétségbe, ne túlozzam el a dolgokat, hiszen jó irányba halad az életem. Pál szerint, ha Jézussal együtt szenvedünk, vele együtt is dicsőülünk meg. (Róm 8,17) Ne veszítsem el az arányérzékemet, hiszen ez a mostani szenvedés korántsem hasonlítható ahhoz a dicsőséghez, ami majd megjelenik nékünk. Ebben a tudatban próbáljak felülemelkedni mindenen, ami bánt, ami testileg vagy lelkileg lehúz. Azt mondja ezzel az Igével kapcsolatban az egyik nagy igemagyarázó: ne csináljak minden fadarabból, ami az utamba kerül, keresztet magamnak, hanem lássak túl rajta, mert ez nem a végállomás, csak a “már igen és a még nem” között feszülő híd. Próbáljak meg úgy felülemelkedni a problémákon, hogy ugyanakkor tudjak örülni minden kicsi jónak, szépnek, igaznak, tisztának, amiben már most megcsillan valami az Isten eljövendő dicsőségéből, ami felé haladok. Az után abból a látásból, hogy egy vagyok az egész teremtett világgal a szenvedésben is meg a reménységben is, ebből a látásból valami nagy együtt érző szeretet, szolidaritás támad bennem az egész világgal. El egészen odáig, ahová Assisi Szent Ferenc jutott, akiről azt mondják, hogy még a farkast is így szólította meg: farkas testvérem, és a virágot is így cirógatta: testvérem, kis virág! Nemcsak üres részvét a szenvedő világ iránt, hanem igazán együtt szenvedés vele, amikor nekem is fáj a más fájdalma, az én szívembe is belehasít a vietnami vagy kongói gyermekek jajkiáltása, az én lelkem is felnyög egy másik ember vagy család szomorúságának láttán. A teremtett világgal való ilyen együtt szenvedésből származik az a lelkület, amelyik nem tud elmenni közömbösen a másik nyomorúsága mellett, megértő a másik nyomorúságával, bajával szemben, és mindent megtesz, hogy úgy segítsen rajta, ahogy csak erejéből és nagy boldog adventi reménységéből telik. Ez az aktív együtt szenvedés. Ez a szenvedés nem “passió”, hanem a legáldottabb akció! Talán éppen ezt jelenti Pálnak ez a kifejezése, hogy: együtt szenvedünk a Krisztussal! Hiszen Jézus legnagyobb és legáldottabb akciója a szenvedő emberrel szemben éppen az ő passiója, szenvedése volt! És ma is az! Ebben a szenvedésben, a mások baját szeretettel hordozó szenvedésben vesz részt az is, aki Jézushoz tartozik. És végül, aki így együtt szenved ezzel a teremtett világgal, az tud igazán szívvel-lélekkel könyörögni ezért a világért! Ennek a világnak minden nyomorúságáért. Ez a mi legspeciálisabb segítő szolgálatunk e világért. Persze úgy van ez is, ahogyan az apostol mondja, hogy bizony nagyon gyarló és erőtelen ez a mi imádságunk. Sokszor olyan tanácstalanok vagyunk, mit is kérjünk, hogyan is tudja ebből a sok kusza összevisszaságból kihozni Isten az Ő dicsőségét? Sem azt nem tudjuk, mit kérjünk, sem azt, hogy hogyan, de lám, ebben az erőtlenségünkben is segítségünkre van Isten. Azt mondja az apostol: maga a Lélek esedezik érettünk, kimondhatatlan fohászkodásokkal. Tehát akármilyen gyatrán tudunk is könyörögni, bízzuk csak rá Arra, Aki együtt könyörög velünk. Így azután még biztosabbak lehetünk afelől, hogy nem marad félbe a Golgotán megkezdett váltságmű, Isten nem hagyja kárba veszni Jézus megváltó halálát, biztosan véghezviszi azt, amit elkezdett. Fölragyog még egyszer az újjáteremtett világ fölött az Ő dicsősége. Ez a mi nagy adventi váradalmunk és reménységünk! Ámen 
1969. november 30. Dr. Joó Sándor